Monika Rinck, Orsolya Kalász
alemán
UDVARI BOLOND, EGYEDÜL
Ha díszkíséret állna itt meg
véglettől-végletig-útja közben
– elővéd, utóvéd, közte hintó –,
be kéne abba ülni ketten,
mit szólnál hozzá, szomorú
kincsem, ép eszem?
Vagy elég volna okosnak lenni?
nem kéne elválnunk úgy se, mert
te csilloghatnál és beszélhetnél
a vendégeknek, én meg kenném
a szendvicseket, szomorú
kincsem, ép eszem.
Vagy úgy gondolod, hogy
nem vagyunk kettő - hogy olyan
agyam van, hogy nem vagyunk?
Próbáljuk ki: hát akkor nem lesz
szomorú kincsem,
ép eszem.
Látod, ez se megy: épeszű vagyok, de
abból, hogy megszólítottalak, most
kételkedsz persze az ép eszemben,
de jobb, ha mind a ketten tudjuk, hogy
többről van itt szó, mint mirólunk,
szomorú kincsem,
ép eszem:
bizony, bizony, az okosabb többi csak
mibennünk kettőnkben bízhat,
mert nincs jobb. A mi
létünk-nemlétünk erkölcsi
kérdés, ne röhögj, szomorú
kincsem, ép eszem.
Mi ketten együtt
tudunk egy titkot, tudunk
egy pontot, ahonnan
mozdítható minden, ahonnan
ki lehet forgatni bármit- és nem
érdekel minket, szomorú
kincsem, ép eszem.
A nullát érezzük, mint plusz és mínusz,
ahogy a szarvasgombát a disznó,
ahogy herélt a háremet, ahogy
hőmérő a lázat, színész a náci
tisztet és végtelent a bandzsa – és nem
tudjuk használni, szomorú
kincsem, ép eszem.
Ránk lehet bízni, mert nem érdekel, és ha
megőrülünk, sem érdekel.
Gyengék vagyunk, mert félünk a sötétben,
erősek vagyunk, mert félünk a sötétben.
Az, hogy mi vagyunk, semmit sem használ –
csak éppen valami, ami nem használ semmit.
Tudjuk, hogy megtehetünk mindent,
és azért kellünk, mert nem tesszük meg.
Fogalmunk sincs, hogy miből látják, de
ordít rólunk, hogy nem tesszük meg.
és szó sincs róla, hogy velünk nem lehet
bármit megtenni az égvilágon,
gyávák vagyunk és hűtlenek: a végén
talán majd mi állunk itt megokosodva,
gonoszan.
Kínos, ha így lesz. De akkor a helyünkön
már egy másik áll majd az ép eszével.
Tudod, itt hisznek a gondviselésben.
Hát higgyünk mi is a gondviselésben,
de mégiscsak jobb, hogy egyszer beszéltünk,
szomorú kincsem, ép eszem.
Producción de Audio: 2005, Petőfi Irodalmi Múzeum
EIN HOFNARR, ALLEINE
Wenn eine Ehrengarde hier stünde
und dazwischen die Straße der Extreme
- Vortruppe, Nachtruppe, dazwischen die Kutsche -
da müssten wir uns zu zweit hineinsetzen,
was würdest du dazu sagen, mein trauriger
Schatz, mein heiler Verstand?
Oder würde es ausreichen, klug zu sein?
Auch dann müssten wir uns nicht trennen,
weil du mit den Gästen plaudern und
brillieren könntest, während ich die Brötchen
schmierte, mein trauriger Schatz,
mein heiler Verstand?
Oder meinst du, wir sind
gar nicht zwei? Dass es uns mit
diesem Gehirn gar nicht gibt?
Probieren wir´s aus: Dann habe ich eben
keinen traurigen Schatz,
keinen heilen Verstand.
Siehst du, das geht auch nicht: Mein Verstand ist heil, aber
weil ich dich anspreche, zweifelst du
jetzt an meinem Verstand.
Besser, wenn wir uns beide eingestehen,
dass es um mehr geht als um uns,
mein trauriger Schatz,
mein heiler Verstand.
Wahrlich, wahrlich, der klügere Rest kann
nur uns beiden vertrauen,
weil es nichts besseres gibt. Unser
Sein-Nichtsein ist eine moralische
Frage, lach´ nicht, mein trauriger
Schatz, mein heiler Verstand.
Wir beide kennen
das Geheimnis, wir kennen
den Punkt, von wo aus
alles verschiebbar ist, von wo aus
man alles wenden und drehen kann, und
nicht einmal das interessiert uns, mein trauriger
Schatz, mein heiler Verstand.
Wir spüren die Null, wie Minus und Plus,
Wie das Schwein die Trüffel,
wie der Eunuch den Harem, wie
das Thermometer das Fieber, der Schauspieler
den Nazioffizier und der Schielende das Unendliche spürt - und können
mit all dem nichts anfangen, mein trauriger
Schatz, mein heiler Verstand.
Man kann uns vertrauen, weil uns nichts interessiert,
und wenn wir verrückt werden, interessiert es uns auch nicht.
Wir sind schwach, weil wir Angst im Dunkeln haben,
wir sind stark, weil wir Angst im Dunkeln haben.
Dass es uns gibt, nützt gar nichts -
Ist nur etwas, was nichts nützt.
Wir wissen, dass wir alles machen können,
und werden gebraucht, weil wir dies alles nicht tun.
Wir haben keine Ahnung, woran Sie das sehen, aber
Es schreit ja förmlich, dass wir all das wirklich nicht tun.
Und das soll nicht heißen, dass man mit uns
nicht alles Erdenkliche machen könnte.
Wir sind feige und untreu: Am Ende
werden wir vielleicht klüger dastehen
und böse sein.
Peinlich, wenn es dazu kommt. Aber dann wird auf unserem Platz
schon ein Anderer stehen mit seinem heilen Verstand.
Du musst wissen, hierzulande glauben sie noch an Vorsehung.
Also sollten wir auch an die Vorsehung glauben,
aber war doch gut, dass wir darüber gesprochen haben,
mein trauriger Schatz, mein heiler Verstand.